NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Juu, juu. Näen sinut. Sisään siitä.
Äidilläsi on taas kohtaus menossa.
Hän kävi eilen katsomassa Nukkekodin ystäviensä kanssa ja sai ideoita.
Tulin kammiostani iltapäivällä, eikä hän ollut laittanut lounasta,
joka on elintärkeä ateria,
ja hän oli sulkeutunut makuuhuoneeseen itkemään kovaan ääneen.
Silloin kun nainen itkee niin kovaa, että se kuuluu oven läpi,
hän haluaa vain huomiota.
No, sain kyhättyä itselleni voileivän eli minä olen tarinan oikea sankari.
Pari tuntia myöhemmin huomasin, että romaanini edistyi hyvin.
Todella kiinnostava virke jatkui monen sivun verran.
Mietin, miten harvoin pääsen vauhtiin.
Useimpina päivinä en voi keskittyä, koska idioottipenskani huudattaa TV:tä.
Yhtäkkiä hoksasin: jukolauta, hän ei ollut hakenut sitä pientä möly- ja räkätehdasta.
Tässä minä siis olen, äitinäsi.
Tämä horjuttaa sukupuolikäsitystäsi, kun aivosi ovat vielä löysät ja tyhmät.
Muista, että jos sinusta tulee homo, syy ei ole minun.
Et sitten laulele klubeilla "Isäni oli äitini",
kun tuijotat kaihoisasti sotkuista helminauhaa.
Helmet ovat naisille, BoJack.
Helmet ovat naisille.
Sunnuntait ovat kirjoituspäiviäni, vain minua ja kirjoittamistani varten.
Sinä ja sinut synnyttänyt musta aukko päätitte pilata päiväni.
Pitäisikö muka jatkaa kirjoittamista, kun koko päivä on tärviöllä?
Syy on sinun ja sen hermoheikon, jonka erehdyit ottamaan äidiksesi.
Ei tämä ole äitisi syytä. Hän tekee kyllä parhaansa.
Naisiin vain ei voi luottaa.
Ei keneenkään.
Ennen pitkää opit, että sinusta ei pidä huolta kukaan.
Opin sen, kun tein voileipäni.
Muihin ei voi luottaa, BoJack. Se on hyvä tietää.
Äitisi on hyvä, kun opetti sen.
Olet askeleen monia muita lapsia edellä. Olet todella onnekas.
Kiitos?
Pysähdyin matkalla Jack in the Boxissa,
ja kassatyttö sanoi: "Heippa! Onko sinulla upea päivä?"
Ei: "Miten menee tänään?", vaan: "Onko sinulla upea päivä?"
Aika paskamaista joutua olemaan eri mieltä.
Jos päiväni ei ole upea, olen kielteinen tyyppi.
Yleensä oikea vastaus on, että menee kurjasti,
mutta en voi sanoa niin ilman kunnon syytä.
Jos sanon niin, toinen kysyy, mikä on pielessä.
Minun pitää vastata, että ihan kaikki.
Niinpä vastaan yleensä: "Minulla menee tosi kivasti."
Mutta kun se kassatyttö kysyi päivästäni,
ajattelin, että tänään minulla on hyvä syy kurjaan oloon.
Kerroin, että äitini on kuollut, ja hän purskahti heti itkuun.
Minun piti lohduttaa häntä. Ärsyttävää.
Taakse muodostui jono, ja minua katsottiin pahalla, koska sain kassatytön itkemään.
Tyttö parkui ja pyyteli anteeksi.
Sanoin: "Kaikki on hyvin, tai ei nyt ihan, mutta kuitenkin,
ja tahtoisin tilata Double Jack -aterian ja minulla on hoppu,
joten vähemmän pillitystä ja enemmän paistamista."
Tyttö pyysi uudelleen anteeksi ja tarjosi ilmaisen churron.
Poistuessani mietin: "Sain ilmaisen churron, koska äitini on kuollut."
Kukaan ei ikinä kerro, että niin käy.
No, anteeksi. Tuo ei ollut osa... Asiaan.
Tässä minä BoJack Horseman pidän muistopuhetta.
Pianisti, saisinko urkufanfaarin?
Hieno. Pelkäsin hiukan, ettei säestys olisi tänään kunnossa.
Hyvä, että äitini veti aina urku auki.
Mitä uruille tapahtui?
Jätä komedia ammattilaisille.
Nämä ovat äitini hautajaiset. Vähän kunnioitusta.
Kelpaa.
Beatrice Horseman, millainen hän oli? No, hän oli hevonen.
Syntyi 1938. Kuoli 2018.
Osallistui kerran paraatiin ja poltti tupakan yhdellä hengenvedolla.
Katselin.
Todella hätkähdyttävä nainen.
Eli täyden elämän.
Loppuun saakka, mikä on kai nyt koittanut.
Se saa miettimään.
Elämä hujahtaa ohi, tapahtuu kaikenlaista, ja sitten sitä kuolee.
Olitte hieno yleisö. Tipatkaa tarjoilijaa. Vitsi vain. Ei ole tarjoilijaa.
Sen halusin sanoa äidistäni. Ajatukset vähän laukkasivat.
Mitäs nyt? Enpä tiedä. Olisiko ideoita, äiti?
Yhtään mitään? Äiti?
Etkö halua osallistua? Koputa kerran, jos olet minusta ylpeä.
On mieletöntä olla äitini seurassa -
ja pälpättää ilman käskyä tukkia turpani ja laittaa drinkin.
Koputa kerran, jos pitäisi olla hiljaa.
Oletko ihan varma?
En halua nolata sinua itsekeskeisellä muistopuheella,
joten jos haluat jonkun muun puhuvan, koputa kerran. En pahastu.
Eikö? Omatpa ovat hautajaisesi. Sori muuten suljetusta arkusta.
Hän toivoi avonaista arkkua, mutta vainajan toiveista viis.
Kuulosti pahalta. Anteeksi. Jos hän olisi nähnyt itsensä kuolleena,
hän olisi samaa mieltä. Hän näytti tältä.
Äkäiseltä dinolelulta. Kuolinsyyntutkija ei saanut silmiä kiinni.
Nyt ilme on jämähtänyt ikuiseen kauhistukseen ja tuskaan.
Tai mitä äitini nimitti tiistaiksi.
Tiistaiksi niin kuin äitini sitä nimitti.
Mitä pidit vitsistä, äiti? Tykkäsitkö?
Et välittänyt vitseistäni.
Tässä yksi tarina. Teininä pidin komediaesityksen lukion kykyshow'ssa.
Halusin coolin takin, jotta olisin näyttänyt Albert Brooksilta.
Säästin sitä varten kuukausia, mutta kun sain rahat kokoon,
takkia ei ollut enää, koska se oli juuri myyty jollekulle.
Kotona äiti sanoi: "Ota opiksesi. Niin hyvin käy, kun haluaa jotakin."
Hän oli mestari jakamaan minua syyllistäviä elämänohjeita.
Kykyshow'n päivänä äitini yllätti minut. Hän oli ostanut minulle sen takin.
Se ele tarkoitti, että hän rakasti minua.
Siinä vasta hyvä tarina äidistäni. Keksitty mutta hyvä, eikö vain?
Varastin sen yhdestä Mauden jaksosta, jossa hän puhui isästään.
Kun näin sen, ajattelin, että sellaisen tarinan haluan kertoa vanhemmistani.
Minulla ei ole sellaisia tarinoita.
Kaiken hyvän olen oppinut TV:stä.
TV:ssä välittämistä osoitetaan aina yllättävillä, suurilla eleillä.
Osittain taidan yhä uskoa, että rakkaus on sellaista.
Oikeassa elämässä suuret eleet eivät riitä.
Pitää olla aina luotettavan hyvä.
Ei voi tyriä kaikkea ja häipyä merille tai ratkaista mysteeriä ja lentää Kansasiin.
Pitää olla sellainen joka päivä, mikä on todella vaikeaa.
Lapsena sitä uskottelee itselleen, että ehkä suuri ele riittää.
Vaikka omat vanhemmat tuottavat pettymyksiä yhä uudelleen ja uudelleen,
he saattavat minä hetkenä hyvänsä yllättää jollakin ihmeellisellä.
Odotin aina todistusta siitä, että vaikka äitini oli kova nainen,
sisimmässään hän rakasti minua -
ja halusi osoittaa, että piristin hänen elämäänsä hiukan.
Huomaan odottavani edelleen.
Äiti, koputa kerran, jos rakastat minua ja piristin elämääsi hiukan.
Äitini ei nukahtanut hyvään yöhön kevyesti,
vaan kynsin ja hampain vastaan taistellen, mikä selittää ilmeen.
Jos olisitte nähneet hänet, ajattelisitte nyt vain loistavaa imitaatiotani.
Olin sairaalassa äidin kanssa hänen hirvittävinä viime hetkinään.
Tuli yksi oudon rauhallinen hetki,
kun äiti katsoi minuun päin ja sanoi: "Näen sinut."
Hänen viimeiset sanansa minulle.
Ei arvostelua eikä pettymystä, vaan hyväksyntää -
ja toisen läsnäolon huomaamista.
"Hei vain. Olet henkilö, ja näen sinut."
Tuntuu oudolta tulla äitinsä näkemäksi vasta 54-vuotiaana.
On outoa tajuta, että on koko ajan halunnut tulla nähdyksi.
Eikä se tunnu helpotukselta, vaan ilkeältä tyyliin:
"Ai. Tiesit, mitä halusin, ja pihtasit sitä viimeiseen hetkeen."
Odotin jotain julmempaa ja viimeistä herjaa siitä,
kuinka olin pettymys, läski, tyhmä ja liian pitkä hyväksi lindy-hoppariksi.
Kuinka olin takertuva, taakka ja häpeäpilkku.
Kaikkeen siihen olin valmis, mutta en sanoihin: "Näen sinut."
Vain äitini saattoi loukata minua yhteyden tunteella matkalla pois täältä.
Ehkä kyse ei ollutkaan yhteydestä.
Ehkä "näen sinut" tarkoittikin "näen sinut".
Tyyliin: "Muut voivat mennä lankaan, mutta minä näen sisääsi."
Se oli enemmän äitini tapaista.
Tai ehkä hän tarkoitti kirjaimellisesti: "Näen sinut. Olet kohde näkökentässäni."
Hän oli lopussa aika sekaisin, joten voi olla tyhmää etsiä merkityksiä.
90-luvulla olin kuuluisassa TV-sarjassa Horsin' Around.
Ei tarvitse taputtaa.
Kerran yksi fani kysyi:
"Muistatko jakson, jossa hevosen pitää kannustaa Ethania,
kun Ethania pyydettiin tansseihin vain nörtein seuralainen -kisaa varten?
Aina kun kuvassa on hevonen, keittiön työtasolla näkyy pahvimuki,
mutta ei silloin kun kuvassa on Ethan.
Ilmaistiinko sillä muistin vaihtelevaa subjektiivisuutta -
ja sitä, kuinka kaksi eri ihmistä voi kokea saman hetken eri tavoin?"
En hennonut sanoa:
"Ei. Joku kuvaustiimistä vain jätti kahvimukinsa siihen."
Sen sijaan sanoin: "Joo."
Ehkä tämä on sama juttu -
ja on tyhmää yrittää löytää merkityksiä jokaisesta pikku asiasta.
Ehkä "näen sinut" tarkoittaakin vain "näen sinut".
Voi myös olla, ettei äiti edes puhunut minulle, koska ei katsonut minuun.
Hän katsoi ohitseni. Huoneessa ei ollut muita.
Ties mitä hän näki niin sekavassa tilassa.
Kenelle puhuit, äiti?
Et siis vastaa? Pidät turpasi tukossa?
Ei rummun päräytystä? Et ansaitse palkkiotasi.
Ehkä äiti näki isäni, joka kuoli kymmenen vuotta sitten kaksintaistelun vammoihin.
Isän kuolema herättää kysymyksiä,
kuten "kuoliko hän kaksintaistelussa?" ja "kuka muka niin kuolee?" Älytön juttu.
Isä kirjoitti koko elämänsä kirjaa,
mutta ei saanut sitä myyntiin eikä lehtiarvosteluihin.
Lopulta yksi lehti piti häntä hulvattomana,
sillä hänet revittiin kappaleiksi arviossa.
Ylpeänä ihmisenä isäni ei alistunut moiseen kunnianloukkaukseen.
Hänestä kriitikko ei ymmärtänyt miehuutta,
joten isä vaati hyvitystä kaksintaistelulla.
Hän kirjoitti lehteen kirjeen ja haastoi taisteluun kenet vain kirjaa inhoavan.
Hän maksaisi lennot San Franciscoon ja hotellin.
Kirje päätyi Montanaan jollekin yhtä kahjolle, joka otti haasteen vastaan.
He tapasivat puistossa ja sopivat: 10 askelta ja laukaus.
Kesken askelten isä kääntyi kysymään, oliko tyyppi oikeasti lukenut kirjan,
mutta hän ei katsonut eteensä, kompastui puunjuureen ja löi päänsä kiveen.
Olisinpa silloin älynnyt käydä ilmaisella churrolla.
Olisin saanut edes jotain Butterscotch Horsemanin poikana.
Muistopuheen piti rakas äitini.
Äiti ei ollut ikinä puhunut isälleni tai isästäni kauniisti, mutta sanoi silloin:
"Mieheni on kuollut, ja kaikki on nyt huonommin."
En tiedä, miksi hän sanoi niin. Ajatteli ehkä, että niin kuuluu sanoa.
Tai toivoi, että joku sanoisi hänestäkin niin.
"Äitini on kuollut, ja kaikki on nyt huonommin."
Tai ehkä äiti tiesi, että isä oli hassannut koko perinnön -
ja jättänyt hirveät velat, mikä on paskamaista leskelle.
"Menetit miehesi, mutta ei hätää, menetät myös kotisi!"
Äiti joutui myymään korunsa ja muuttamaan hoitokotiin.
Ehkä hän tarkoitti sitä.
Vai mitä, äiti?
Minä teen kaiken työn. Penn & Tellerissä se vaisu tekee sentään korttitemppuja.
Hei, pianisti. Päräyttäisitkö vähän hauskoille jutuilleni?
Ei nyt, vaan silloin kun sanon jotain hauskaa. Okei.
Mitä eroa on äidilläni ja pöpöjen levittämisellä?
Toinen on paha yskä ja toinen yhä paska.
Siinä esimerkki hauskasta jutusta. Kiitos. Kokeillaan vielä.
Mitä eroa on äidilläni ja pääsiäismunalla?
Toinen on avattava herkku ja toinen hevosmainen arkku.
Vielä yksi.
Mitä eroa on puunveistäjällä ja äidilläni, Beatrice Horsemanilla?
Toinen on vuollut ja toinen kauhea ämmä!
Tuo ämmäjuttu meni ehkä överiksi tälle yleisölle.
Anteeksi, äiti. Et ole kauhea ämmä.
Sinä olit kauhea ämmä ja nyt olet kuollut.
Kun esiinnyin ensi kertaa yleisölle, olin äitini kanssa.
Hän piti esityksiä illalliskerhonsa kanssa ja minun piti laulaa "tikkunekkulaulu".
Ne olivat melkoisia juhlia.
Oli sketsejä, taikatemppuja ja etnisesti epäkunnioittavaa vaudevilleä,
ja loppunumerona oli aina äitini esittämä tanssi.
Hänellä oli kaunis mekko vain niitä juhlia varten.
Hän esitti uskomattoman tanssin, joka oli niin kaunis ja surullinen.
Isä inhosi niitä juhlia. Hän sulkeutui työhuoneeseen ja hakkasi seiniä,
mutta hän tuli aina katsomaan äidin tanssia.
Hän seisoskeli ovella viski kädessä ja ihasteli,
kun hänen naimansa kyyninen ja kurja nainen sai siivet alleen.
Kumpaakin vanhempaani kovasti pelänneenä lapsena -
tiesin aina, että ne arvokkuuden hetket merkitsivät jotakin.
Minä, äitini ja isäni ymmärsimme toisiamme -
kaikista vioistamme huolimatta.
Äitini tiesi aina, miltä tuntuu kuin olisi hukkumaisillaan.
Paitsi niinä harvinaisina ja lyhyinä hetkinä,
jolloin muistaa yhtäkkiä, että osaakin uida.
Useimmiten tuntuu, että hukkuu. Äiti ymmärsi senkin.
Hän tiesi, että ymmärsin. Samoin isä.
Emme osanneet pelastaa toisiamme hukkumiselta,
mutta ainakin olimme kaikki yhdessä.
Toivon, että hän tarkoitti sitä, kun sanoi sairaalassa "näen sinut".
Kun kumpikin vanhemmista on kuollut, on itse seuraava.
Ei kuolemaa varten toki ole jonotuslistaa.
Kuka vain voi joutua snapchattaavan teinin jyräämäksi.
Sen luulisi tekevän meistä seikkailun- haluisempia, kiltimpiä, sovinnollisempia.
Se tekeekin meistä vähäpätöisiä, tyhmiä ja pikkumaisia.
Kävin hiljattain lähellä kuolemaa. Stunttitempussa putosin rakennuksesta.
Olen näyttelijä. Teen omat stunttini.
Olen uudessa sarjassa Philbert. Olen Philbert, päätähti.
Emmy-pöhinä on jo alkanut. Pöhinästä puheen ollen -
pitäisi ottaa näitä kaksi joka aamu, mutta olen sekaisin kuvausaikataulusta,
ja päässä surraa.
Siihen liittyy vitsi niin monista hautajaisista, ettei osaa enää surra.
Päätelkää itse.
Tiedättekö, mitä mietin, kun putosin rakennuksesta ja hätäännyin?
Viimeisenä typerään mieleeni ennen kuolemaa tuli:
"Heitä kaduttaa."
Siisti ajatus.
Ei...
Vähän hiljempaa, jooko?
En edes tiedä, keiden halusin katuvan.
Äitini tuskin muisti minua silloin, ja isänikin on kuollut.
Viimeinen keskustelumme koski romaania, jonka piti olla hänen elämäntyönsä.
Ehkä hän luuli sen oikeuttavan kaikkeen inhottavaan, mitä hän teki elämässään.
Ehkä niin kävikin. En ole lukenut kirjaa. Miksi olisin suonut sen hänelle?
Olin TV-sarjassa Horsin' Around. Ei tarvitse taputtaa.
Hyvä.
Käsikirjoittaja oli ystäväni Herb Kazzaz, ja pääosassa oli tyttö Sarah Lynn.
Sarja kertoi orvoista, ja kanavalle huomautettiin:
"Älkää korostako orpoutta, koska orvot surettavat eivätkä ole samastuttavia."
Minusta orvot olivat onnekkaita,
koska saattoivat kuvitella vanhempansa millaisiksi vain ja toivoa.
Kauden päätösjaksossa oli Olivian biologinen äiti.
Hän oli kuiville päässyt narkkari, joka tahtoi Olivian takaisin.
Hän oli aikuinen versio Oliviasta.
He menivät ostarille ottamaan tytölle reiät korviin, ja...
Sori, spoileri 6. kauden päätösjaksosta, jos sarja on teillä vielä kesken.
Hevonen varoitti häntä, että äidit tuppaavat tuottaa pettymyksiä.
Olivian mielestä hevonen oli kade,
ja kun äiti lupasi muuttaa Kaliforniaan, Olivia päätti mennä mukaan.
Kanava otti jännityksestä kaiken irti:
Lähtikö Olivia iäksi?
Ei tietenkään, koska se oli TV:tä.
Olivian äiti sortui taas kamaan ja joutui takaisin vieroitukseen,
joten Olivian piti liftata kotiin Mr. T:n, Alfin ja Stompin tyyppien kyydissä.
Tietenkin. Eihän Oliviaa voinut poistaa sarjasta.
Tilannekomedioissa ei voi olla onnellisia loppuja, koska silloin -
show olisi ohi, ja show'n täytyy aina jatkua.
Horsin' Aroundia voi sanoa tyhmäksi tai epärealistiseksi,
mutta realistisempaa ei olekaan:
onnellista loppua ei tule, koska show jatkuu aina vain.
Kunnes ei.
Äitini mielestä olisi kamalaa, että puhun hautajaisissa vanhasta TV-sarjastani.
Tai ehkä häntä naurattaisi, ettei idioottipoika kyennyt edes tähän.
Hän ei jättänyt ohjeita.
Halusi vain avonaisen arkun, eikä idioottipoika onnistunut edes siinä.
En väitä, että osasin olla hänelle mieliksi,
vaikka olen tuhlannut elämääni turhiin yrityksiin.
Palaan mielessäni hetkeen teho-osastolla, kun äiti katsoi...
Teho-osastolla, ICU. I see you, "näen sinut".
Jeesus Kristus, mehän olimme teho-osastolla.
Äiti vain luki kylttiä.
Äitini kuoli, ja minä sain vain ilmaisen churron.
Paskamaisinta kaikessa on, että kun se ventovieras antoi ilmaisen churron,
se pieni ystävällinen ele osoitti enemmän myötätuntoa -
kuin äitini koko helvatan ikänään.
Miten vaikeaa on tehdä jotain kilttiä?
Se Jack in the Boxin nainen ei edes tuntenut minua.
Olen poikasi.
Minulla oli vain sinut!
Minulla on ystävä, jonka isä kuoli pian tavattuamme,
ja menin mukaan hautajaisiin.
Kuukausia myöhemmin hän ei käsittänyt, miksi suri yhä,
koska ei ollut pitänyt isästään.
Ymmärsin, sillä tunsin samoin oman isäni kuoltua ja tunnen nytkin.
Ihan kuin Ted Dansonin sarjassa Tohtori Becker.
Katsoin koko sarjan toivoen turhaan, että se paranisi.
Palaset eivät loksahtaneet paikalleen.
Sarjan lopettaminen harmitti, ei koska pidin siitä,
vaan koska siitä ei koskaan tulisi niin hyvää kuin se voisi olla.
Siltä vanhemman menettäminen tuntuu. Samalta kuin Tohtori Becker.
Sitä tajuaa, ettei saa koskaan haluamaansa hyvää suhdetta,
ja heidän elossa ollessaan, vaikka sitä ei olisi myöntänyt,
typerin osa itsestä piti kiinni siitä mahdollisuudesta,
ja sen tajusi liian myöhään.
Äitini on kuollut, ja kaikki on nyt huonommin.
Nyt tiedän, etten koskaan saa äitiä,
joka katsoo minua huoneen poikki ja sanoo: "BoJack Horseman, näen sinut."
Mutta kai on hyvä tietää, ettei kukaan pidä minusta huolta,
ei tähän asti eikä tästä eteenpäin, ja voin luottaa vain itseeni.
Nyt tiedän sen, ja hyvä niin.
Eli on hyvä, että äitini on kuollut.
No, laukataan suoraan asiaan. Beatrice Horseman syntyi 1938 -
ja kuoli 2018, enkä tiedä yhtään, mitä hän halusi.
Paitsi jos hän halusi vain samaa kuin me kaikki:
tulla nähdyksi.
Onko tämä sali B?
Tekstitys: Taina Komu