EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Ja da, jeg ser deg. Hopp inn.
Mora di har fått et nytt anfall.
Hun så Et dukkehjem med noen venninner, og den ga henne fikse idéer.
Da jeg kom ut av kontoret mitt, hadde hun ikke laget lunsj til meg,
et måltid jeg trenger for å leve,
og hun hadde også låst seg inne på soverommet for å gråte høylytt.
Det er én ting at en kvinne gråter,
men når de gjør det så høyt at det høres gjennom døra,
vet man at de bare vil ha oppmerksomhet.
Uansett, jeg klarte å snekre sammen min egen sandwich,
så jeg er den virkelige helten i historien.
Et par timer senere innså jeg at jeg var godt på vei med romanen min.
Jeg hadde en interessant setning som strakte seg over mange sider.
Det er sjelden jeg kommer inn i en sånn rytme.
Som oftest klarer jeg ikke å fokusere fordi idiotungen min ser på TV.
Så innså jeg det: heite himmelske helvete!
Hun hadde ikke engang hentet den lille støy- og snørrfabrikken.
Så her er jeg, i rollen som mora di.
Jeg vet at det gir deg alskens forvirrende tanker om kjønn
mens hjernen din ennå er løs og dum.
Bare husk at hvis du blir skeiv, så er det ikke min skyld!
Ikke syng sanger på nattklubb som heter "Pappa var min mamma"
mens du stirrer lengtende på et perlehalsbånd.
Perler er for damer, BoJack.
Perler er for damer.
Søndag er skrivedagen min.
Det er den eneste dagen som bare tilhører meg og skrivingen,
men du og det sorte hullet som fødte deg, prøver å ødelegge den for meg.
Hva skal jeg gjøre nå? Gå tilbake til skrivingen?
Jeg er ute av sonen nå! Hele dagen er spolert!
Takket være deg og den spjælete kvinnen du gjorde til mora di.
Nei, det er ikke hennes skyld. Hun gjør jo så godt hun kan.
Men man kan ikke stole på kvinner.
Man kan ikke stole på noen.
Før eller siden må du innse at ingen andre vil ta vare på deg.
Det innså jeg da jeg måtte lage min egen sandwich.
Du kan ikke stole på noen andre, BoJack. Det bør du vite.
Og hun er ei god mor som lærer deg det.
Du har et forsprang på de andre barna.
Du er faktisk veldig heldig.
"Takk"?
Jeg stakk innom en Jack in the Box på veien,
og jenta bak disken sa: "Hei! Har du en fantastisk dag?"
Ikke: "Hvordan har du det i dag?" Nei da. "Har du en fantastisk dag?"
Det er ganske bedritent, siden det tvinger meg til å motsi henne.
Hvis jeg ikke har en "fantastisk dag", er jeg plutselig den negative.
Når folk spør hvordan jeg har det, pleier jeg å ha det jævlig.
Det kan jeg ikke si, siden jeg ikke har noen grunn til å ha det jævlig.
Hvis jeg sier jeg har det jævlig, spør de om hva som er galt,
og jeg må si: "Tja... Alt?"
Så når folk spør om hvordan jeg har det, sier jeg at jeg har det flott.
Men da denne jenta spurte om jeg hadde en fantastisk dag,
tenkte jeg at jeg har lov til å ha det jævlig i dag.
I dag har jeg en god grunn. Så jeg sa at mora mi var død.
Da brast hun i gråt.
Jeg måtte trøste henne, som var irriterende,
og det sto masse folk i køen bak meg som ga meg dømmende blikk
fordi jeg fikk jenta til å gråte.
Hun storgråt og sa: "Unnskyld, unnskyld." Jeg sa: "Det går bra.
Det går ikke bra, men det går... bra.
Jeg vil bestille et Double Jack-måltid og må komme meg av gårde,
så hva med mindre breking og mer steking?"
Hun ba om unnskyldning igjen og ga meg en gratis churro med måltidet.
På vei ut tenkte jeg: "Jeg fikk nettopp en gratis churro
fordi mora mi døde."
Ingen sier at man får en gratis churro når mora di dør.
Beklager. Det var ikke en del av... Greit.
La oss sette i gang.
Her er jeg. BoJack Horseman holder en minnetale.
Pianomann, kan jeg få en orgelfanfare?
Pent. Jeg var redd for at jeg ikke ville få riktig komp i dag.
Det er bra mora mi var orgeldonor!
Hvor ble orgelet av?
Overlat humoren til proffene. Dette er en begravelse for mora mi.
Kan du vise litt respekt?
Greit nok.
Beatrice Horseman. Hva var greia hennes?
Hun var en hest.
Hun ble født i 1938. Hun døde i 2018.
En gang så hun på en parade,
og en gang røykte hun en hel sigarett i ett drag.
Jeg så det.
Hun var en bemerkelsesverdig kvinne.
Hun levde et fullt liv, den dama.
Helt til siste slutt, som er... nå, antar jeg.
Det får deg til å tenke.
Livet, hva? Det flyr forbi. Ting skjer. Og så dør man.
Greit, takk for meg. Husk å tipse servitrisen.
Nei da, vi har ingen servitrise. Det er alt jeg har å si om mora mi.
Vi legger den saken død.
Så... hva nå? Ikke vet jeg. Mamma, har du noen idéer?
Noe som helst?
Mamma?
Ikke?
Ingenting du vil si? Bank én gang hvis du er stolt av meg.
Det føles fantastisk å være i samme rom som mora mi
og prate uten at hun ber meg holde kjeft og lage en drink til henne.
Bank én gang hvis jeg skal holde kjeft.
Nei? Er du sikker?
Jeg vil ikke gjøre deg flau ved å gjøre minnetalen til en meg-netale,
så hvis jeg skal la noen andre snakke, kan du banke én gang.
Jeg tar det ikke ille opp.
Ikke? Vel, det er din begravelse. Beklager den lukkede kista, forresten.
Hun ville ha åpen kiste, men hun er død nå, så hvem bryr seg?
Nei, det høres fælt ut.
Hvis hun kunne sett seg selv død,
hadde hun vært enig i at dette er bedre. Hun så sånn ut.
Som en rasende lekedinosaur. De fikk ikke lukket øynene hennes.
Nå er ansiktet hennes frosset i en mine av enorm skrekk og smerte.
Eller som mamma kalte det, tirsdag!
Tirsdag! Mamma kalte det tirsdag!
Hva syntes du om den vitsen? Likte du den?
Du har aldri likt komikken min.
Her er en fortelling.
Som tenåring holdt jeg en komiforestilling i skolens talentkonkurranse.
Jeg ville gå med ei kul jakke for å se ut som Albert Brooks.
Jeg sparte penger i flere måneder,
men da jeg endelig hadde nok, hadde de den ikke lenger.
De hadde solgt den til noen andre. Jeg sa det til mora mi,
og hun sa: "La det være en lekse. Sånt skjer når man ønsker seg ting."
Hun var flink til å dele ut livsvisdom hvor alt endte opp med å være min feil.
Men på dagen for talentkonkurransen hadde mamma en overraskelse til meg.
Hun hadde kjøpt jakka til meg.
Selv om hun ikke klarte å si det, betød det at hun var glad i meg.
Det er en god historie om mamma.
Den er ikke sann, men det er en god historie, hva?
Jeg stjal den fra en episode av Maude hvor hun snakker om faren sin.
Da jeg så den,
tenkte jeg at det var noe sånt jeg ville si om foreldrene mine når de døde.
Men jeg har ingen sånne historier.
Alt jeg vet om å være god, har jeg lært av TV.
På TV viser mangelfulle figurer at de bryr seg med store gester.
En del av meg tror fremdeles at det er det kjærlighet er.
Men i virkeligheten er ikke store gester nok.
Man må være stødig og konsekvent god.
Man kan ikke ødelegge alt og så kjøre av sted i en båt
for å redde en venn, løse et mysterium og fly til Kansas.
Man må gjøre det hver dag, og det er det vanskelige.
Som barn er man overbevist om at en stor gest kan være nok.
Selv om foreldrene dine gang på gang unnlater å gi deg det du trenger,
kan de når som helst overraske deg med noe vidunderlig.
Jeg ventet på det beviset på at selv om mora mi var en hard kvinne,
så var hun innerst inne glad i meg og brydde seg om meg,
og hun ville vise meg at jeg gjorde livet hennes litt lysere.
Og jeg venter fremdeles.
Bank én gang hvis du er glad i meg, bryr deg om meg
og vil vise meg at jeg gjorde livet ditt lysere.
Mamma gikk ikke from av fred til sitt livs god natt.
Hun klorte, kjempet og slo om seg, derav ansiktsuttrykket.
Hvis dere så henne, hadde dere ikke tenkt på noe annet
enn hvor dødsgod etterligningen min er.
Jeg var hos henne i hennes siste øyeblikk,
og de var fryktinngytende og fulle av meningsløse skrik og utbrudd.
Men det var ett øyeblikk fylt av en underlig ro
hvor hun så i min retning og sa: "Jeg ser deg."
Det var det siste hun sa til meg. "Jeg ser deg."
Ikke et uttrykk for klander eller skuffelse, bare aksept
og en enkel anerkjennelse av en annen person i rommet.
"Hallo. Du er en person, og jeg ser deg."
Det er snålt å føle, når du er 54 år gammel,
at det er første gang i livet at mora di ser deg.
Det er rart å innse at det du har savnet,
det eneste du har ønsket deg, er å bli sett.
Det er ikke en lettelse å endelig bli sett.
Det føles ondsinnet, som...
"Du visste hva jeg ønsket meg,
og du ventet til siste slutt med å gi meg det."
Jeg var forberedt på mer ondskap. Jeg var sikker på å få høre et siste stikk
om at jeg hadde skuffet henne, at jeg var tjukk og dum
og "for høy til å være en god Lindy-hopper".
At jeg var klengete, en byrde og en skam.
Jeg var forberedt på alt det. Jeg var ikke forberedt på "jeg ser deg".
Bare mora mi kunne vært ussel nok til å gi meg et snev av nærhet på vei ut.
Eller kanskje ikke. Kanskje det ikke handlet om nærhet.
Kanskje det var... Kanskje det var et "jeg ser deg", som i: "Jeg ser deg."
"Du har kanskje lurt resten av verden, men jeg vet hvem du er."
Det hadde vært typisk mamma.
Eller kanskje hun bokstavelig talt mente: "Jeg ser deg.
Du er en gjenstand som har kommet inn i synsfeltet mitt."
Hun var ganske fjern på slutten, så kanskje det ikke betød noe som helst.
På 90-tallet var jeg i en berømt TV-serie som het Horsin' Around.
Ingen applaus, takk.
En gang stilte en fan meg et spørsmål:
"Du vet den episoden hvor hesten må muntre opp Ethan
når Ethan oppdager at jenta bare ville gå på ballet med ham
fordi vennene konkurrerte om å ha teitest kavaler?
I alle bildene av hesten kan man se et pappkrus på kjøkkenbenken,
men i bildene av Ethan er kruset borte.
Var det fordi serien hadde et budskap om hvor flytende og subjektive minner er,
og om hvordan to mennesker kan oppleve samme øyeblikk
på helt forskjellige måter?"
Jeg hadde ikke hjerte til å si:
"Nei, en scenearbeider la bare igjen kaffekruset sitt."
Så isteden sa jeg: "Ja."
Kanskje dette er som det kruset.
Kanskje det er dumt å gi hver minste ting betydning.
Når noen sier "jeg ser deg", betyr det kanskje bare: "Jeg ser deg."
Kanskje hun ikke engang snakket til meg.
Hun så ærlig talt ikke på meg.
Hun så forbi meg. Det var ingen andre der.
Jeg tror hun mente meg, men hun var så borte at jeg ikke vet hva hun så.
Hvem snakket du til, mamma?
Du vil ikke si noe? Taus som graven?
Ingen rimshot?
Jeg betaler deg for mye.
Kanskje hun så pappa.
Pappa døde for ti år siden, etter å ha blitt såret i en duell.
Når faren din dør, har man mange spørsmål.
Spørsmål som: "Sa du at han døde i en duell?"
Og: "Hvem dør i en duell?"
Det var så tåpelig.
Pappa brukte hele livet på å skrive ei bok,
men ingen butikker ville selge den, og ingen ville anmelde den.
Til slutt var det ei avis som syntes han var morsom.
De skrev en anmeldelse og slaktet ham.
Faren min, stolt som han var, nektet å la sin ære bli besudlet.
Han sa at anmelderen ikke visste hva det vil si å være mann,
så han krevde oppreisning i form av pistoler ved daggry.
Han skrev et brev om at alle som ikke likte boka,
ville bli utfordret til duell.
Han kunne spandere flybilletten og overnatting på hotell.
Til slutt nådde nyheten en gjøk i Montana
som var like gæren som ham, og takket ja.
De møttes i Golden Gate Park og ble enige om å skyte etter ti skudd.
Men midt i de ti skrittene
snudde pappa seg for å spørre fyren om hva han mente om boka.
Men han så ikke hvor han gikk,
snublet i en rot og slo hodet mot en stein.
Jeg skulle ønske jeg hadde visst at jeg kunne fått en gratis churro.
Da hadde jeg fått noe igjen for å være sønnen til Butterscotch Horseman.
Min kjære mor holdt minnetalen.
Jeg hadde aldri hørt henne si noe vennlig til eller om faren min,
men i begravelsen sa hun:
"Mannen min er død, og nå er alt verre."
Hvorfor sa hun det?
Kanskje hun følte det var sånt man sier i begravelser.
Kanskje hun håpet at noen ville si noe sånt om henne.
"Mora mi er død, og nå er alt verre."
Eller kanskje hun visste at han hadde sløst bort arven hennes
og erstattet den med gjeld.
Det er en kjip ting å etterlate enka si med.
"Du mistet mannen din, men ta det med ro: Du mistet huset også!"
Kanskje mamma visste at hun måtte selge smykkene og bo på gamlehjem.
Kanskje det var derfor alt var verre.
Var det det du mente?
Jeg må gjøre alt her.
Med Penn og Teller gjør den tause av dem korttriks.
Pianomann, kan du gi meg en rimshot når jeg sier noe morsomt om mora mi?
Ikke nå.
Når jeg sier noe morsomt, som...
Hva er forskjellen på mora mi og en krydret lammerett?
Den ene er sau med dill, og den andre er dau som en sild!
Det var et eksempel på noe morsomt.
Takk. Nytt forsøk.
Hva er forskjellen på mora mi og ei altfor stor bukse?
Den ene er løs i livet, og den andre er livløs!
Vi tar én siste.
Hva er forskjellen på en høy person og mora mi, Beatrice Horseman?
Den ene er seks fot over bakken, og den andre er ei jævla merr!
Den var kanskje litt over streken.
Det ble kanskje litt for mye av "mora mi er ei jævla merr".
Unnskyld, mor. Du er ikke ei jævla merr.
Du var ei jævla merr, og nå er du død.
Første gang jeg sto foran et publikum, var faktisk med mamma.
Hun holdt forestillinger med middagsklubben i stua, og hun...
Jeg måtte synge kjærlighet-på-pinne-sangen.
De selskapene var noe for seg selv. De hadde sketsjer, tryllekunster
og etnisk ufølsomme varietéforestillinger.
Den store finalen var alltid at mora mi danset.
Hun hadde en nydelig kjole hun bare fant frem til disse selskapene,
og hun holdt en utrolig forestilling.
Den var så vakker og trist.
Pappa hatet selskapene.
Han satt på kontoret og banket i veggene for å få oss til å dempe oss,
men han kom alltid ut for å se mamma danse.
Han sto i døråpningen med en whisky og så med beundring på at denne kyniske,
avskyelige kvinnen han var gift med, nådde nye høyder.
Som et barn som var livredd for begge foreldrene mine,
var jeg alltid klar over at dette elegante øyeblikket
betød noe.
Vi forsto hverandre, på en måte.
Jeg og mamma og pappa, selv om vi var ødelagte,
så forsto vi hverandre.
Mora mi visste hvordan det var å hele livet føle
at man drukner, med unntak av disse øyeblikkene,
disse sjeldne, kortvarige stundene,
hvor man plutselig kommer på... at man kan svømme.
Men stort sett er det ikke sånn. Stort sett bare drukner man.
Det forsto hun også.
Og hun visste at jeg forsto det. Og pappa.
Alle tre druknet, og vi kunne ikke redde hverandre,
men vi forsto at vi alle druknet sammen.
Jeg vil gjerne tro at det var det hun mente da hun sa: "Jeg ser deg."
Det rare med at begge foreldrene dine er døde, er at du er nestemann.
Altså, det er ikke sånn at døden har ei venteliste.
Hvem som helst kan bli påkjørt av en tenåring på Snapchat.
Man skulle trodd at det ville gjøre oss mer eventyrlystne, snille og tilgivende.
Men det gjør oss små, dumme og pedantiske.
Jeg hadde nylig en nær-døden-opplevelse.
Et stunt slo feil, og jeg falt fra en bygning.
Jeg er skuespiller og gjør mine egne stunt.
Jeg spiller i serien Philbert. Jeg er Philbert. Stjernen i serien.
Den er ikke ute ennå, men Emmy-ryktene svirrer. Apropos det...
Jeg skal ta to sånne hver morgen,
men dagene mine er snudd på hodet på grunn av innspillingen,
så jeg vet ikke lenger hva "morgen" betyr.
Det finnes en vits der om en fyr som har vært i så mange begravelser
at han ikke vet hva "sorgen" betyr.
Den kan dere finne ut av selv.
Vet dere hva jeg tenkte da jeg falt fra bygningen og var i panikkmodus?
Det siste min dumme hjerne kunne komme på før jeg døde?
"Nå vil de angre."
Kul tanke, hjerne.
Det var ikke...
Kan du bare roe deg ned?
Jeg vet ikke engang hvem jeg ville skulle angre.
Mamma, selv før hun døde, kunne knapt huske hvem jeg var.
Og pappa er jo død.
Min siste samtale med ham var om romanen hans.
Han var sikker på at romanen var hans ettermæle.
Kanskje han trodde den ville gjøre opp for alle de jævlige tingene han hadde gjort.
Kanskje den gjorde det. Jeg har ikke lest den. Hvorfor skulle jeg gitt ham det?
Jeg spilte i TV-serien Horsin' Around. Seriøst, ingen applaus, takk.
Godt jobbet.
Den ble skrevet av Herb Kazzaz, som også er død nå,
og Sarah Lynn var med i den.
Den handlet om foreldreløse barn, og kanalen hadde et innspill:
"Ikke nevn at de er foreldreløse. Seerne synes foreldreløse er triste."
Jeg syntes ikke de var triste. Jeg syntes de var heldige,
siden de kunne se for seg foreldrene sine akkurat som de ville.
De hadde noe å lengte etter.
I en av sesongfinalene kom Olivias biologiske mor til byen.
Hun hadde vært narkoman, men var nå rusfri og ville være en del av Olivias liv.
Hun var som en perfekt voksen versjon av Olivia,
og de dro til kjøpesenteret sammen og tok hull i ørene...
Spoileradvarsel for finalen i sjette sesong,
hvis dere ikke har sett alt ennå.
Hesten prøver å advare henne: "Vær forsiktig.
Mødre pleier å skuffe oss."
Men Olivia tror bare at hesten er sjalu,
og når mora sier hun skal flytte til California, blir Olivia med henne.
De melket avslutningen for alt den var verdt: Er Olivia borte for godt?
Siden det var en TV-serie, var hun ikke borte for godt.
Siden det var en TV-serie,
måtte Olivias mor tilbake til rehabilitering,
så Olivia måtte haike hjem med Mr. T, Alf og rollebesetningen fra Stomp.
Det var selvfølgelig det som skjedde. Skulle man ikke hatt Olivia med i serien?
En situasjonskomedie kan ikke ha en lykkelig slutt.
Hvis alle er lykkelige, er serien over, og serien må fremfor alt fortsette.
Det skjer alltid noe mer.
Man kan kalle Horsin' Around dum, dårlig eller urealistisk,
men ingenting er mer realistisk enn det.
Man får aldri en lykkelig slutt, fordi det alltid skjer noe mer.
Helt til det ikke gjør det.
Mamma ville hatet at jeg brukte så mye tid i begravelsen hennes
på å snakke om TV-serien min.
Eller kanskje hun ville ledd av at jeg ikke engang fikk til dette. Hvem vet?
Hun sa ingenting om hva jeg skulle si.
Jeg vet bare at hun ville ha åpen kiste, og jeg fikk ikke engang til det.
Jeg ante ikke hvordan jeg kunne gjøre henne til lags,
selv om jeg kastet bort mye av livet på å prøve å finne ut av det.
Men jeg tenker på det øyeblikket i ICU-en da hun så på meg og...
"ICU".
"Jeg... ser... deg."
Herregud. Vi var på intensivavdelingen.
Hun leste bare et skilt.
Mamma døde, og alt jeg fikk, var en gratis churro.
Vet dere hva det jævligste er?
Da den fremmede bak disken ga meg churroen,
utgjorde den lille gode gjerningen mer medmenneskelighet
enn mora mi ga meg gjennom et helt jævla liv.
Hvor vanskelig er det å gjøre noe hyggelig?
Denne dama på Jack in the Box kjente meg ikke engang.
Jeg er sønnen din.
Jeg hadde bare deg!
Jeg har en... venn.
Rett etter at jeg møtte henne,
døde faren hennes, og jeg ble med henne til begravelsen.
Lenge etterpå sa hun at hun ikke forsto
hvorfor hun fortsatt var opprørt, siden hun ikke engang likte faren sin.
Jeg opplevde det samme da faren min døde, og jeg opplever det samme nå.
Det er som den serien Becker, med Ted Danson.
Jeg så hele serien og håpet den ville bli bedre, men det gjorde den aldri.
Den hadde alle de rette bitene, men de passet ikke sammen.
Da den ble kansellert, ble jeg lei meg. Ikke fordi jeg likte den,
men fordi jeg visste at den kunne vært mye bedre,
og nå ville den aldri bli det. Sånn er det å miste en forelder.
Det er som Becker.
Man innser at man aldri vil ha det gode forholdet man ønsket seg,
og så lenge de var i live, selv om du ikke vil innrømme det,
var det en del av deg, den dummeste, jævla delen av deg,
som fortsatt klamret seg fast til den sjansen.
Men du innså det ikke før den sjansen forsvant.
Mora mi er død, og nå er alt verre.
Nå vet jeg at jeg aldri vil ha en annen mor
som ser på meg fra motsatt side av rommet og sier: "BoJack Horseman, jeg ser deg."
Men det er vel bra å vite det.
Det er bra å vite at det ikke er noen som tar vare på meg.
Det har aldri vært det, og vil aldri være det.
Det er godt å vite at jeg bare kan stole på meg selv.
Det vet jeg nå, og det er bra. Det er bra at jeg vet det.
Så... det er bra at mora mi er død.
Vel, vi får legge den saken død.
Beatrice Horseman ble født i 1938,
og hun døde i 2018, og jeg aner ikke hva hun ønsket seg.
Med mindre hun ønsket seg det samme som alle andre.
Å bli sett.
Er dette gravkapell B?
Tekst: Aleksander Kerr