EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Ja, ja. Jag ser dig. Hoppa in.
Din mamma har en av sina episoder.
Hon såg Ett dockhem i går med några väninnor och fick lite idéer.
Jag kom ut från mitt rum i dag och upptäckte att hon inte hade lagat lunch,
vilket jag behöver för att leva.
Dessutom hade hon låst in sig i sovrummet för att gråta högt.
Det är en sak att en kvinna gråter,
men när de gör det så högt att det hörs genom dörren,
vet man att de gör det för uppmärksamhet.
Jag lyckades slänga ihop en smörgås åt mig själv,
så jag är den riktiga hjälten i berättelsen.
Några timmar senare insåg jag att jag hade rätt bra flyt med min roman.
Jag hade en mening som fortsatte i flera sidor.
Jag tänkte på hur sällsynt det är att få sånt flyt.
Oftast kan jag inte koncentrera mig, för mitt dumma barn ser på tv.
Då insåg jag plötsligt
att hon aldrig hämtade den lilla oväsen- och snorfabriken.
Så här är jag, som din mamma,
vilket jag vet ger dig förvirrande idéer om kön
så länge din hjärna fortfarande är korkad.
Kom bara ihåg: om du blir fikus senare i livet är det inte mitt fel!
Sjung ingen sång som heter "Min pappa var min mamma" på en nattklubb
medan du längtansfullt stirrar på ett pärlhalsband.
Pärlor är för kvinnor, BoJack.
Pärlor är för kvinnor.
Du vet att jag skriver på söndagar.
Söndag är den enda dagen jag har för mig själv.
Ändå konspirerar du och det svarta hålet som födde dig för att förstöra den.
Vad ska jag göra nu? Fortsätta skriva?
Jag har förlorat flytet. Hela dagen är förstörd.
På grund av dig och den bräckliga kvinnan
som du gjorde misstaget att göra till din mor.
Nej. Det är inte hennes fel. Hon gör så gott hon kan, trots allt.
Men man kan inte lita på kvinnor. Man kan inte lita på nån.
Förr eller senare måste man lära sig att ingen annan tar hand om en.
Det lärde jag mig när jag gjorde min egen smörgås.
Man kan inte lita på andra, BoJack. Det är bra för dig att veta det.
Hon är en bra mamma som lärde dig det. Du har försprång framför andra barn.
Du har verkligen tur.
Tack?
Jag stannade vid en Jack in the Box på vägen hit
och tjejen i kassan sa: "Hejsan. Har du en grym dag?"
Inte: "Hur mår du i dag?" Utan: "Har du en grym dag?"
Det är taskigt, för då får jag bördan att inte hålla med henne.
Om jag inte har en "grym dag" är jag plötsligt den negativa.
Oftast när folk frågar hur jag mår är svaret att jag mår kasst,
men det kan jag inte säga, för jag har ingen anledning att må kasst.
Om jag säger att jag mår kasst, säger de: "Varför? Vad är på tok?"
Då måste jag säga: "Jag vet inte. Allt?"
Så när folk frågar hur jag mår säger jag oftast: "Jag mår jättebra."
Men när tjejen frågade om jag hade en grym dag
tänkte jag att i dag får jag faktiskt må kasst.
I dag har jag en anledning, så jag sa: "Tja, min mamma dog."
Hon började omedelbart gråta.
Så jag får trösta henne, vilket är irriterande,
och samtidigt bildas en kö bakom mig och de ger mig dömande blickar,
för att jag fick henne att gråta.
Hon lipar och säger: "Förlåt mig." Och jag bara: "Det är okej.
Eller, det är inte okej, men det är okej.
Jag vill beställa en Double Jack Meal och måste åka nånstans,
så du kan väl gråta mindre och fritera mer?"
Tjejen ber om ursäkt igen och erbjuder mig en gratis churro med maten.
När jag går tänker jag: "Jag fick precis en gratis churro för att mamma dog."
Ingen har sagt att man får en gratis churro när ens mamma dör.
Hur som helst, det är inte en del av... Då så.
Okej, då kör vi.
Här står jag, BoJack Horseman, och håller ett minnestal.
Hör du, pianomannen, kan jag få en orgelslinga?
Bra. Jag var rädd att jag inte skulle ha rätt ackompanjemang i dag.
Det är nog bra att mamma var orgeldonator!
Vad hände med orgeln?
Okej, låt proffsen sköta komedin. Det här är en begravning för min mamma.
Kan du visa lite respekt?
Det funkar.
Beatrice Horseman, vem var hon? Vad var hennes grej?
Tja, hon var en häst. Hon föddes 1938, dog 2018.
En gång såg hon på en parad
och en gång rökte hon en hel cigarett i ett långt bloss.
Jag såg henne göra det. Hon var verkligen en fantastisk kvinna.
Hon levde ett rikt liv.
Ända fram till slutet, vilket är...nu, antar jag.
Det får en att tänka, va?
Livet, va? Det passerar förbi, saker händer. Sen dör man.
Det var allt jag hade. Ge dricks till er servitris. Nej, jag skämtar bara.
Det var allt jag hade. Ingen mening med att sparka på en död häst.
Så...nu då? Jag vet inte. Mamma, har du några idéer?
Vad som helst.
Mamma?
Inte det?
Inget att bidra med? Knacka en gång om du är stolt över mig.
Får jag säga hur fint det är att vara i ett rum med mamma och bara kunna prata
utan att hon ber mig att vara tyst?
Mamma, knacka en gång om du vill att jag ska vara tyst.
Inte det? Är du säker?
Jag vill inte genera dig genom att få minnestalet att handla om mig.
Så om du vill att jag ska låta nån annan prata, knacka en gång.
Jag tar inte illa upp. Inte det? Det är din begravning.
Förlåt för den stängda kistan.
Hon ville ha öppen kista, men hon är död, så vem bryr sig om vad hon ville?
Nej, det lät fel. Förlåt. Om hon hade sett hur hon såg ut som död
skulle hon hålla med om att det här är bättre. Hon såg ut så här.
Som en arg leksaksdinosaurie. Coronern kunde inte sluta hennes ögon.
Nu är hennes ansikte fruset i en mask av skräck och ångest.
Eller som mamma kallade det: tisdag!
Tisdag. Mamma kallade det tisdag.
Mamma, vad tyckte du om skämtet? Gillade du det?
Du gillade aldrig min komik.
Här är en berättelse.
När jag var tonåring
uppträdde jag med ett komedinummer i skolans talangjakt.
Jag ville ha på mig en cool kavaj som fick mig att se ut som Albert Brooks.
Jag sparade i flera månader,
men när jag äntligen hade råd fanns den inte i affären.
De hade sålt den. Jag berättade det för mamma.
Hon sa: "Låt det bli en läxa. Det är det man får om man vill ha saker."
Hon var bra på att ge livsläxor som alltid gick ut på att allt var mitt fel.
Men samma dag som talangjakten hade mamma en överraskning.
Hon hade köpt kavajen åt mig.
Hon kunde inte säga det, men det betydde att hon älskade mig.
Det är en bra berättelse om mamma.
Den är inte sann, men det är en bra berättelse.
Jag stal den från ett avsnitt av Maude där hon pratar om sin pappa.
När jag såg det
tänkte jag att det var nåt sånt jag ville berätta om mina föräldrar när de dog.
Men jag har inga såna berättelser.
Allt jag vet om att vara god lärde jag mig av tv:n.
På tv visar karaktärer med brister att de bryr sig om andra
genom överraskande gester.
En del av mig tror nog fortfarande att det är vad kärlek är.
Men i verkligheten räcker inte en stor gest.
Man måste vara konsekvent och pålitligt god.
Man kan inte förstöra allt och åka ut på havet med en båt
för att rädda en vän eller lösa ett mysterium.
Man måste göra det varje dag, och det är så svårt.
När man är liten intalar man sig själv att en stor gest kanske räcker.
Att även om föräldrarna inte är vad de borde vara, om och om igen,
så kan de plötsligt överraska en med nåt underbart.
Jag väntade på det. Beviset på att även om mamma var en tuff kvinna
så älskade hon mig innerst inne
och ville att jag skulle veta att jag gjorde hennes liv lite bättre.
Jag väntar fortfarande.
Mamma, knacka en gång om du älskar mig och om jag gjorde ditt liv lite bättre.
Mamma vandrade inte varsamt in i den tysta natten.
Hon klöste och kämpade och kastade sig. Därav ansiktet.
Om ni hade sett henne skulle ni hålla med om
att det är en klockren imitation.
Jag var på sjukhuset hos henne mot slutet,
och det var verkligen hemskt. En massa meningslösa skrik.
Men det fanns ett ögonblick med ett underligt lugn
då hon tittade mot mig och sa: "Jag ser dig."
Det var det sista hon sa till mig. "Jag ser dig."
Hon var inte dömande eller besviken. Det var bara acceptans
och igenkännande av en annan person i rummet.
"Hej. Du är en person och jag ser dig."
Det är underligt att vid 54 års ålder känna
att ens mamma ser en för första gången.
Det är en underlig insikt att det enda man ville var att bli sedd.
Och det är ingen lättnad att äntligen bli sedd.
Det känns elakt, typ:
"Du visste vad jag ville, och du gav det till mig i det sista ögonblicket."
Jag var beredd på mer grymhet.
Jag trodde att hon skulle komma med en sista pik
om hur jag svek henne, om att jag var tjock och korkad
och "för lång för att vara en bra lindy hop-dansare".
Att jag var en börda och en skamfläck.
Jag var beredd på allt det. Jag var inte beredd på "jag ser dig".
Bara mamma kunde vara nedrig nog att ge mig ett fint ögonblick på väg bort.
Jag kanske ger henne för mycket ära. Det kanske inte var nåt fint.
Det kanske var... Det kanske var typ: "Jag ser dig.
Du kanske har lurat alla andra, men jag vet vem du är."
Det är mer likt mamma.
Eller så menade hon det bokstavligen. "Jag ser dig.
Du är ett föremål i mitt synfält."
Hon var rätt borta mot slutet, så det kanske är dumt att se en mening i det.
På 90-talet var jag med i en känd tv-serie som hette Horsin' Around.
Vänta med applåderna.
En gång frågade ett fan mig:
"Du vet avsnittet när hästen ger Ethan ett peptalk
när Ethan får veta att tjejen han är kär i bjöd honom till balen
för att de hade en töntigaste-dejten-tävling?
När hästen är i bild ser man en kaffekopp på köksbänken,
men när Ethan är i bild är kaffekoppen borta.
Var det för att serien uttalade sig om minnets flyktiga subjektivitet
och att två människor upplever samma ögonblick på helt olika sätt?"
Jag hade inte hjärta att säga:
"Nej. Nån i filmteamet lämnade bara sin kaffekopp i bild."
Så i stället sa jag..."Ja".
Det kanske är som den kaffekoppen.
Det kanske är dumt att ge varje liten sak en mening.
När nån säger "jag ser dig" kanske det bara betyder "jag ser dig".
Fast hon kanske inte ens pratade med mig, för hon tittade faktiskt inte på mig.
Hon tittade bakom mig. Vi var ensamma.
Jag vill tro att hon pratade med mig, men hon var så borta då.
Vem pratade du med, mamma?
Vill du inte säga? Tyst som i graven? - Inget från trummisen?
Jag betalar dig för mycket.
Hon kanske såg min pappa.
Pappa dog för tio år sen av skador från en duell.
När ens pappa dör frågar man sig själv saker.
Frågor som: "Sa du att han dog i en duell?"
Och: "Vem dör i en duell?" Det var bara korkat.
Pappa ägnade hela livet åt att skriva en bok,
men inga butiker ville sälja den, och inga tidningar ville recensera den.
Till slut tyckte en tidning att han var ganska rolig,
för de sågade den i en recension.
Pappa bestämde sig för att inte finna sig i att hans ära besudlades.
Han sa att kritikern inte förstod vad det innebär att vara man,
så han begärde upprättelse med hjälp av pistoler.
Han skrev till tidningen att han skulle utmana alla som inte gillade hans bok.
Han skulle betala för flyg och en natt på hotell.
Till slut nådde det nån knasboll i Montana som antog utmaningen.
De träffades i Golden Gate Park och gick med på: Tio steg, sen skjuta.
Men mitt under de tio stegen
vände sig pappa om och frågade om han faktiskt hade läst boken,
men han såg sig inte för,
snavade på en rot och slog i huvudet i en sten.
Jag borde ha åkt till Jack in the Box då. Jag kunde ha fått en gratis churro.
En liten belöning för att man var Butterscotch Horsemans son.
Min kära mor höll minnestalet.
I hela mitt liv hörde jag henne inte säga ett enda snällt ord om min pappa,
men på hans begravning sa hon: "Min man är död och allt är sämre nu."
Jag vet inte varför hon sa det.
Hon kanske trodde att man säger så på begravningar.
Hon kanske hoppades att nån skulle säga det om henne.
"Min mamma är död och allt är sämre nu."
Eller så visste hon att han hade slösat bort arvet och ersatt det med skulder.
Det är elakt att lämna sin änka med det.
"Du förlorade din man, men oroa dig inte. Du förlorade huset med."
Mamma kanske visste att hon måste sälja sina smycken och flytta.
Det kanske var det hon menade. - Menade du det, mamma?
Jag bär upp hela det här parnumret.
Med Penn och Teller gör den tysta åtminstone korttrick.
Pianomannen, när jag säger nåt roligt till mamma kan du väl slå på trumman?
Ja, men inte nu. När jag säger nåt roligt. Som...
Vad är skillnaden mellan min mamma och utstötande av baciller?
Det ena är kikhosta, och den andra ligger i en likkista.
Det var exempel på nåt roligt.
Tack. Vi försöker igen.
Mamma, vad är skillnaden mellan min mamma och ett påskägg?
En är gjord av choklad, den andra blir begravd.
Redo för en till?
Vad är skillnaden mellan en litteraturstudent och min mamma?
En är ganska påläst och den andra är en stor bitch.
Jag gick kanske lite för långt.
Den var nog lite för "mamma är en stor bitch" för rummet.
Förlåt, mamma. Du är ingen bitch.
Du var en bitch. Och nu är du död.
Första gången jag uppträdde framför publik var det för mamma.
Hon anordnade shower i matsalen med sin matklubb och hon brukade...
Hon fick mig att sjunga "The Lollipop Song".
De festerna var nåt speciellt.
Det var sketcher och trolleritrick och etniskt okänsliga vaudevillenummer,
och den stora finalen var alltid en dans som mamma dansade.
Hon hade en fin klänning som hon bara hade på de festerna,
och hon hade ett otroligt nummer.
Det var så vackert och sorgligt.
Pappa hatade festerna.
Han låste in sig i arbetsrummet och bankade på väggarna,
men han kom alltid för att se mamma dansa.
Han stod i dörröppningen med en whisky och såg med vördnad när den cyniska,
förskräckliga kvinnan han gift sig med började flyga.
Som ett barn som var livrädd för båda sina föräldrar
la jag alltid märke till att det fina ögonblicket betydde nåt.
Vi förstod varandra.
Jag, mamma och pappa, även om vi var störda, förstod varandra.
Mamma visste hur det var att hela livet känna
att man drunknade, förutom under de sällsynta, korta ögonblicken,
då man plötsligt kom ihåg... att man kan simma.
Men oftast inte. Oftast drunknar man.
Hon förstod det med.
Hon visste att jag förstod det. Och pappa.
Vi drunknade alla tre och vi kunde inte rädda varandra.
Men vi förstod att vi drunknade tillsammans.
Det var nog det hon menade när vi var på sjukhuset och hon sa: "Jag ser dig."
Det skumma med att mina föräldrar är döda är att det är min tur sen.
Det finns ju ingen väntelista för att dö.
Alla kan bli överkörda av en snapchattande tonåring.
Den vetskapen borde göra oss mer äventyrliga, snälla och förlåtande.
Men det gör oss små, dumma och småsinta.
Jag hade en näradödenupplevelse nyligen.
Ett stunt gick fel och jag ramlade från en byggnad.
Jag är skådespelare. Jag gör mina egna stunts.
Jag är med i den nya serien Philbert. Jag spelar Philbert. Stjärnan.
Den har inte släppts än, men det snackas om Emmy. Just det ja...
Jag ska ta två såna varje morgon, men inspelningsschemat är så stört
att jag inte vet vad morgon betyder.
Det finns ett skämt där om nån som har varit på så många begravningar
att han inte vet vad sorg betyder längre.
Jag låter er lista ut den.
Vet ni vad jag tänkte när jag ramlade från byggnaden och fick panik?
Det sista min hjärna kom på innan jag dog?
"De kommer att bli ledsna."
Cool tanke, hjärnan.
Nej, det var inte... Kan du lugna ner dig lite?
Jag visste inte ens vem jag ville skulle bli ledsen.
Innan mamma dog mindes hon knappt ens vem jag var.
Och pappa var ju död.
Det sista vi pratade om var hans roman.
Han var övertygad om att hans bok var hans arv.
Han trodde nog att den skulle fria honom från alla hemska saker han gjorde.
Det kanske den gjorde. Jag har inte läst den.
Varför skulle jag ge honom det?
Jag var med i en tv-serie som hette Horsin' Around. Vänta med applåderna.
Bra väntat.
Den skrevs av min vän Herb Kazzaz, som också är död,
och en av skådisarna var Sarah Lynn.
Den handlade om föräldralösa barn och tv-bolaget sa tidigt:
"Nämn inte att de är föräldralösa så ofta, för publiken tycker att det är sorgligt."
Jag tyckte aldrig att de var sorgliga. De hade tur,
för de kunde föreställa sig sina föräldrar hur de ville.
De hade nåt att längta efter.
Vi gjorde en säsongsavslutning då Olivias mamma kommer till stan.
Hon var pundare men hade blivit nykter och ville vara en del av Olivias liv igen.
Hon är en perfekt, vuxen version av Olivia, och de åker till gallerian ihop
och piercar hennes öron och...
Förlåt. Spoilervarning för säsong sex, om ni fortfarande tittar igenom den.
Hästen försöker varna henne: "Var försiktig. Mammor sviker en alltid."
Men Olivia tror att hästen är svartsjuk,
och när mamman säger att hon ska flytta till Kalifornien följer Olivia med.
Tv-bolaget körde hårt på cliffhangern. Är Olivia borta för alltid?
Det var en tv-serie, så hon var inte borta för alltid.
Det var en tv-serie, så Olivias mamma fick återfall och åkte tillbaka till torken,
och Olivia fick lifta hem.
Hon fick skjuts av Mr. T, Alf och ensemblen i Stomp.
Så klart det hände. Vad skulle de göra? Inte ha kvar Olivia i serien längre?
Man kan inte ha lyckliga slut i komediserier,
för om alla är lyckliga, är serien slut,
och det viktigaste är att serien fortsätter.
Det finns alltid mer serie.
Man kan kalla Horsin' Around dum, dålig eller orealistisk,
men det finns inget mer realistiskt.
Man får aldrig ett lyckligt slut, för det finns alltid mer serie.
Tills det inte finns det.
Mamma hade hatat att jag pratade så mycket om min tv-serie på hennes begravning.
Eller så skulle hon tycka att det var kul att jag inte ens lyckas med det här.
Hon sa inte vad hon ville att jag skulle säga.
Hon ville bara ha en öppen kista, och jag kunde inte ens få det rätt.
Jag tänker inte låtsas att jag visste hur man behagar henne,
även om jag har slösat bort mycket av mitt liv för att lista ut det.
Men jag minns ögonblicket på ICU-avdelningen när hon såg på mig...
"I.C.U."
"I...see...you." (Jag ser dig.)
Herregud, vi var på intensiven. Hon läste bara en skylt.
Mamma dog, och allt jag fick var en gratis churro.
Vet ni vad det värsta med det är?
När främlingen bakom disken gav mig en churro...
Den lilla snälla gesten visade mer medlidande
än mamma visade mig under hela sitt liv.
Hur svårt är det att göra nåt snällt?
Kvinnan på Jack in the Box kände mig inte ens.
Jag är din son. Du var allt jag hade!
Jag har en vän. När jag träffade henne
dog hennes pappa och jag följde med på begravningen.
Flera månader senare sa hon att hon inte förstod
varför hon fortfarande var ledsen, för hon gillade inte sin pappa.
Jag förstod det, för jag gick igenom samma sak med min pappa.
Jag går igenom det nu igen. Vet ni hur det är?
Det är som serien Becker med Ted Danson.
Jag såg den och hoppades förgäves att den skulle bli bättre.
Den bestod av rätt bitar, men kunde inte foga ihop dem.
När den las ner blev jag ledsen. Inte för att jag gillade serien,
utan för att jag visste att den kunde bli bättre,
och nu skulle det aldrig hända. Det är så det är att förlora en förälder.
Det är som Becker.
Plötsligt inser man att man aldrig får förhållandet man ville ha,
och så länge de levde, även om man aldrig skulle erkänna det,
fanns det en del av en, den dummaste delen,
som fortfarande höll fast vid den möjligheten.
Och man insåg det inte förrän möjligheten försvann.
"Min mamma är död och allt är sämre nu."
För nu vet jag att jag aldrig får en mamma
som ser på mig i ett rum och säger: "BoJack Horseman, jag ser dig."
Men det är bra att veta.
Det är bra att veta att ingen tar hand om mig.
Ingen gjorde det eller kommer att göra det.
Det är bra att veta att jag bara kan lita på mig själv.
Jag vet det nu, och det är bra. Det är bra att veta det.
Så...det är bra att mamma är död.
Ingen mening med att sparka på en död häst.
Beatrice Horseman föddes 1938
och hon dog 2018, och jag vet inte vad hon ville.
Om hon inte ville samma sak som alla andra...
Att bli sedd.
Är det här Begravningsbyrå B?
Undertexter: Viktor Josefsson