UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
TERENUL HUBBA BUBBA ECHIPA PUI DE OM
HAI, PUI!
Hai, Pui de Om!
Neapărat să guști cartofii copți Chicago.
De ce totul se cheamă „Chicago”?
Ne-am prins. Suntem la Chicago.
- Hai, gustă! - Ia te uită!
Furculița și cuțitul sunt ambalate separat. Cât plastic!
Da...
Sau fratele patronului echipei deține corporația Plastico.
Prin urmare, sunt complici la spălarea de bani incestuoasă,
care, apropo, ucide planeta!
Dar asta-i viața, nu?
DIANE STILUL ANTIDEPRESIV
CAPITOLUL 1
CRENVURȘTI DE VITĂ
Bună dimineața, frumoaso! Vrei să vizităm un muzeu din Chicago?
Mi-ar plăcea, dar lucrez la roman. Data viitoare.
Super! Eu m-am oferit, romantic. Sunt, oficial, un iubit de ispravă.
Acum mă retrag în camera de zi, să joc jocuri video.
CAPITOLUL 1
BOJACK UCIDE
Bună! Sunt Diane, o tânără din Boston, și, de când mă știu,
voiam să scriu lucruri bune care să fie bune.
Nu iese bine. Rezolvă mai târziu!
Diane, sunt tatăl tău și nu te susțin deloc.
Dă exemple când tatăl nu te susține!
Bine, da. Și fetele din liceu.
Bună! Sunt Krissy Keating.
Poți folosi numele meu real? Verifică dacă poți folosi numele real.
Oricum, te-am tratat ca o javră,
dar acum poate îți dai seama că și eu eram agresată.
O fi ceva interesant în toate astea?
Scrie despre mine! Salatiera...
Am spart-o eu!
Răspunde la telefon!
Eu ți-am lipit-o cu aur,
după ce am citit un articol despre arta japoneză kintsugi!
- Și s-a distrus iar. - Precum căsnicia noastră.
Contează? Are ceva importanță?
Diane, răspunde! Te sun chiar acum!
Poftim?
PIZZA CU LINGURA
- Alo. - Bună, Diane!
Dacă studenții mei vor ține un spectacol la final de semestru, ai veni?
O să iasă nașpa, așa că vreau să am prieteni în public.
- Cum să refuz așa o propunere tentantă? - Merge cu scrisul?
- Sunt la mall, scriu. - De ce scrii la mall?
Acasă nu mă pot concentra. Doar aici pot lucra câte zece ore.
Iau prânzul și mă uit la lume
fără să fiu silită să îndur așa-zisa primăvară de la Chicago.
Chicago, nouă grade nu înseamnă primăvară!
- E o trupă de băieți fără Lachey. - Poftim?
Nouă! Jumătate din „98”.
Diane, nu testa pe mine materialul la care lucrezi!
Și Howie Mendel avea năravul ăsta. Pe bune, Howie?
Chiar țineai în buzunar întâmplător o mănușă de latex?
Acum trebuie doar să scriu cartea.
Am atâtea de povestit, dar parcă nimic nu se leagă.
O să povestești și despre mine?
- Am scris destule despre tine. - Mai bine decât oricine!
Sigur se va ridica și altcineva la înălțime.
ȘARPELE CU CLOPOȚEI
Baxter, am doar o clipă să te pun la curent cu cruciada Penny Carson.
Am contactat trei din cele patru cu acest nume din New Mexico.
Mi-aș dori nepus de mult să fim în croaziera spre „Unjuga”,
dar nu mă pot opri acum.
O pândim pe a patra Penny și sper să fie cu noroc.
Hei!
Scuze, nu la tine mă refeream. Paige!
Pupici, dragul meu. Am găsit căprioara!
Bine. Carte. Să începem!
Am copilărit la Boston pentru că tata, cu care nu m-am înțeles, trăiește acolo.
Nu sună bine. Dreg mai târziu busuiocul.
Eu din Boston!
Nu ești din Boston, propriu-zis, dar fie.
- Merge. - „Orașul fasolei”.
Ca să înțelegeți cum este să copilărești la Boston,
trebuie să dați timpul înapoi cu 250 de ani, până la Partida de Ceai.
Taxarea fără reprezentare e nedreaptă al dracului, frate!
Uite, frate! Fac ceai în port!
Nu cred! Beton!
- Hai, Pats! Fără legătură. - Stați!
- Sunt distrasă. - De ce?
Ești bătută în cap, Deedee?
Ideea artei japoneze kintsugi
e că fisurile din obiecte fac parte din istoria lor.
- Ce are sula cu prefectura? - Să vedem traumele!
Să vedem Traumele neapărat!
- Ce? - Au reduceri.
De 40 la sută!
Ai auzit că încă nu se știe cine fură portofele?
Sigur e cotoroanța de Devon, de la standul cu plăci de păr.
Doamne, da! Ce teorie beton, Ivy!
- Scuze... - Te scuzăm.
Ai auzit ce au găsit în vestiarul lui Gemberly?
Spune-mi!
„Scuze, îmi trebuie altă mărime”, asta voiam să spun.
Dar nu văd mărimea pe etichetă.
- Aici nu lucrăm cu mărimi. - Bine, dar mă puteți ajuta?
Sigur. Cred că te-ar ajuta să te dumirești
de ce ai nevoie de o măsură pentru trupul tău și să-mi dai pace.
Mersi.
Alo!
Doamne! Răspunde la telefon!
Diane!
Veste minunată!
Tatăl aniversar a avut premiera aseară, cu audiență 0,006,
cel mai mare succes al rețelei
de când inventatoarea parfumului Sânge a fost făcută zdrențe în Arena Leilor.
Super!
Între timp, compania mea a dat lovitura ca gangsterii!
„Gangster” sună deplasat?
- Jignesc pe cineva? - Mă interesez.
De când Todd are grijă de bebe, am o viață perfect echilibrată.
- M-ai sunat ca să te lauzi? - Mă gândeam...
Ce mi-ar echilibra și mai bine viața? Răspunsul este mai multă muncă!
Așa că te-am sunat să te întreb cum merge cu scrisul.
Încă încerc să dau de cap temei cărții.
- Au trecut șase luni. - Cred că tema cărții e...
- Traumele. - Traumele?
Sau rănile. Ca vasele care se sparg,
apoi sunt lipite cu aur și devin și mai frumoase...
Poate că așa e viața.
Cu toții am fost răniți,
dar rănile sunt benefice, pentru că ne definesc.
Pricepi ceva?
Răni benefice, da. Îmi place ideea.
Trimite-mi ce ai scris, pentru editură.
Nu e nicio grabă, nu?
Bine, dar grăbește-te!
Cu ce te servesc?
Cu o porție de informații cu dezvăluiri garnitură.
E un fel cu paste?
Și o apă. Mi-e o sete de mor.
Mai bine îngheață apa aia, sparge-o cubulețe
și bagă-le într-un whisky.
O căutăm pe o cunoștință a lui Sarah Lynn.
Sarah Lynn? E vorba de BoJack?
Chiar așa, e vorba de BoJack?
Habar n-am ce căutați, dar nu știu nimic despre asta.
Nu l-am văzut de ani buni pe BoJack sau pe Sarah Lynn.
Dar i-ai văzut?
O să întreb la bucătărie de pastele dumitale.
BoJack?
Tipul din raportul poliției, care a găsit moarta în planetariu.
- Da... - „A găsit” moarta.
Nu-ți miroase a putred?
Dacă era cu ea și la Alcoolicii Anonimi...
De ce nu a spus poliției? Ce are de ascuns?
Logic ca un automat de schimbat bani.
Apropo de bani, ce s-a ales de Penny?
- Vai! Și-a luat tălpășița! - Hai! Să nu ne scape fetița!
„Cumva, salatiera eram eu și fisurile... eram tot eu.”
- Regret, sună nașpa. - E doar prima schiță.
Nu-mi prea amintesc cum a fost și mă tot las distrasă.
Din cauza medicamentelor. De asta mă temeam.
Dar nu merită efortul? Te simți mult mai bine, nu-i așa?
Am gândurile mai limpezi, dar și mai încețoșate.
Mai limpezi, dar și mai încețoșate? Cum vine asta?
- Mi s-o trage de la ceață. - Trebuie să suporți.
- Scrisul? Sau ceața? - Ambele.
Bine. Să începem cu începutul. Sunt un bebeluș.
Bună, bebe!
Nu-i grozav să crești într-un cămin burghez confortabil,
într-un mediu plin de iubire?
Buba e că n-am crescut într-un mediu plin de iubire.
Ba da! Dă măcar un exemplu când n-am fost un tată bun.
Bine! Mă puneai să pierd intenționat la cuvinte încrucișate,
ca frații mei să se considere, citez: „mult mai mintoși decât o fată”.
- Atâta tot? - Am multe alte exemple.
Se întâmplau mereu multe rahaturi! Nici n-am cuvinte...
Asta e tema cărții? Văicărelile tale?
Ca public-țintă, nu m-ai captivat încă.
Nu tu ești publicul-țintă.
Cartea asta e o porție zdravănă de plictiseală.
Ai auzit de Gemberly, nu?
- Ce au găsit în dulapul ei. - Spune-mi!
Au găsit un bilet de la hoț. Spunea unde sunt portofelele.
Ce? Încerc să scriu despre traumele copilăriei mele.
- Cine ești? - Ivy.
M-am mutat cu mama la Chicago din sudul Californiei.
Poftim? Nu. Nu pot...
Tata a murit. Ne doream un nou început.
Încă nu pricep spiritul orașului, iar iernile sunt al naibii de friguroase,
așa că-mi fac veacul pe la mall.
Mallurile sunt distractive. Sau „marfă”, cum zic tinerii ca mine.
- Ești Ivy Tran, nu? - Ivy T. Chiar eu!
Am nevoie de ajutor.
Cineva ciordește salopete cu toptanul de la etajul patru.
Dacă nu aflu cine, șeful o să-mi pună capul pe perete!
Da, șefii sunt foarte enervanți.
Iau cazul tău.
- Și sunt vietnameză-americancă. - Marfă!
„Ivy Tran, detectiva de la mall”.
Îmi place. Sună haios.
Voiam să scriu un tratat profund despre răni psihologice.
Dar nici nu știu de ce sufăr. Sunt prea...
- Îndopată cu nebunele! - Ce naiba-s nebunelele?
Trebuie să sondez trecutul sumbru și nu reușesc.
Când sunt cu tine, când ieșim, mă simt bine, fericită,
dar de cum mă așez să scriu...
Ți-era greu să scrii când erai deprimată
și la fel e și acum, când ți-a trecut.
Nu cumva...
- Ce? Sunt o scriitoare de toată jena? - Nu.
- Nu cumva nu vrei să scrii cartea asta? - Ba da, doar că mi-e greu.
Înseamnă că merită. Lucrurile bune se obțin greu.
Nu scriu Misterele de la mall ale lui Ivy Tran!
- De ce nu? - Guy, pe bune!
- Nu, pe bune! - Pe bune!
Diane, o să-ți spun ce îi zic mereu bunei mele prietene Eileen.
- Nu o face. - Eileen, pe bune!
FARMACIE VETERINARĂ
Mai multe medicamente, vă rog!
Alo!
I-am prezentat cartea companiei lui Brad Pitt, Planul B,
și companiei lui Craig Bierko, Planul C.
Sunt încântați de ideea unei ecranizări.
Ce ecranizare?
Nu știu, poate cea a poveștii lui Robin Hood.
Diane, ecranizarea cărții tale!
Ce carte?
De fapt, un nou Robin Hood sună bine. Judah!
- Din perspectiva lui Marian... - Regizată de Sofia Coppola?
- Îl sun pe impresarul Rebeccăi Ferguson. - Încă ești la telefon cu mine!
Corect. Toți au reacționat bine la prezentarea despre răni.
Nu era o prezentare.
Imaginează-ți-le pe toate micile Diane
care abia așteaptă să-și vadă povestea ecranizată,
la o proiecție scurtă pentru Oscar la New York și LA!
Nu cumva povestea e prea tristă?
N-ar fi mai bine să scriu ceva mai amuzant?
Diane, tristețea e noul amuzament. În plus, te definește!
- Serios? - Da! Toți sunt entuziasmați.
Dar vor să vadă ceva scris.
Fă-ți treaba și întristează-mă!
Sofia mi-a răspuns.
E ocupată tot anul viitor cu Peter Pan din perspectiva lui Wendy
și Rebecca filmează o miniserie despre casiera
cinematografului unde au murit părinții lui Batman.
Ce poveste cu impact! Diane, trebuie să închid.
Ngu-Yen?
Nu e nimeni?
- Bună, mamă! - Bună, Pen!
- Ce e? - Nimic. Am trecut să te văd.
N-am voie să te vizitez? De ce mă iei la întrebări?
Mai încet. Respiră!
S-a petrecut ceva la serviciu.
Ceva?
Sau cineva?
M-ați urmărit până acasă?
Dacă nu asta voiai, trebuia să nu fi semnalizat la viraje.
O doamnă nu trâmbițează unde merge.
Da. Cine te-a învățat să conduci?
- Vă pot ajuta? - Paige Sinclair, reporter.
Și eu sunt Max.
Bine.
Sondăm povestea morții lui Sarah Lynn și stabilim cronologia.
Credem că BoJack Omul-cal a fost amestecat.
Ar trebui să plecați.
Merita să încercăm.
De fapt, am văzut-o pe Sarah Lynn, chiar înainte să moară.
Merita mult să încercăm.
A venit la Oberlin cu BoJack.
- BoJack a fost la Oberlin? - Ce s-a întâmplat?
- Nimic. Adică... - De ce nu mi-ai zis?
I-am văzut și i-am spus lui BoJack să plece.
- Erau beți? - E BoJack vreodată treaz?
- Ai declara asta oficial? - Nu.
Scuze, eram pe cale să luăm cina.
Crezi că BoJack a îmbătat-o pe Sarah Lynn?
Tu crezi asta?
- Penny... - Nu mai sunt un copil!
- Să le spunem despre Maddy. - Nu.
Cine e Maddy?
Prietena mea bună din liceu.
BoJack locuia aici. I-a cumpărat de băut înainte de bal și a intrat în comă.
Scuze, Bojack locuia aici?
Dați petrecere? Ați uitat să-l invitați pe Kyle?
- Tată... - Glumeam. Acum e o petrecere!
Kyle, oamenii ăștia sunt depanatori de frigidere.
Le-am spus că frigiderul nostru nu e stricat și tocmai plecau.
Într-adevăr. Dacă vă mai amintiți ceva, sunați-ne, vă rugăm.
Frigiderul de vinuri cam face figuri.
Aveți două frigidere? Salutări familiei de bogătași!
Poți face liniște, te rog?
Nu puteam să dorm și tu fluieri prea tare.
Doar fluieram. Așa se face la Chicago.
Nu fluiera! Fă liniște, te rog! Trebuie să scriu.
Bine, scrie în continuare!
- Cum a mers cu scrisul? - Adică?
- Azi voiai să scrii. - S-a terminat cumva ziua?
- Mă gândeam doar... - Te simți bine?
- Doamne! Diane, ce ai? - Eu...
- Nu-i nimic, am nimerit planta. - Nu toaleta?
Nu-mi bag capul în buda ta!
- Nu fi scârbos! - E buda noastră, cum am mai vorbit.
Mă grăbeam. Am ales planta.
Dar chiuveta, dușul... Sunt o grămadă de scurgeri.
Regret. Trebuie să lucrez.
Poate te culci și continui de dimineață.
Nu. Scriu acum. Trebuie să termin.
Am 17 ani. Locuiesc la Boston. Krissy Keating e o javră cu mine.
- Oare? Sau ți-o căutai? - Mi-o căutam.
Mereu dai vina pe alții, Deedee.
- Știu. - Cine e copil cuminte? Nu tu!
Unde e ce-ai scris, Diane?
Îmi trebuie ceva scris pentru vedete ca Stockard Channing, Tatum O’Neal,
Patrick Harrison Ford Focus.
Încerc să mă concentrez! Să ajung la adevăr.
- Cred că te temi de adevăr. - Nu.
Rănile tale nu-s interesante și nu meriți iubire.
- Ba nu! - Ba sigur că da!
Ești cumva printre analogiile mele prostești cu cultura pop?
Pentru că ești fermecătoare la început, dar devii agasantă!
Te crezi o salatieră frumoasă? Mai ușor cu aerele!
Mai degrabă zi că ești varză!
Arunci asupra altora vina pentru problemele tale,
dar tu ești numitorul comun.
- Hai, Pats! - Aveți dreptate!
Diane, ce se întâmplă?
Ceva mă apasă pe piept.
Și nu-i vorba de sâni, deși sunt mai grei acum.
- Spune-mi! - Nu mai iau medicamente.
- De ce? - Pentru că-s groaznică!
Sunt proastă! Îmi merit soarta!
Nu. Nu ești proastă, dar nu poți...
Vreau să mor! E mult mai rău decât înainte.
Iubito, ești în sevraj.
O să tot iau medicamente? Cum o să-mi termin cartea?
- Lasă puțin cartea aia... - Nu pot!
- Doar ea contează. - Nu-i adevărat!
Îmi pare rău că sunt așa de proastă. Îmi pare rău.
Nu-i nimic. Dar ia-ți pastilele, bine?
Când te liniștești, putem vorbi despre altceva, bine?
Bine.
- Vreau să fiu o salatieră frumoasă. - Asta și ești.
- Cum te simți? - Azi, ceva mai bine.
- Voiam să-mi cer iertare. - Pentru ce?
Nu știu. Că sunt așa cum sunt?
- Încetează! - Stresul îmi vine de hac.
O sun pe Princess Carolyn, să cer o păsuire.
Da. Dar, înainte de asta... Nu te înfuria!
Pentru ce?
- Dacă-ți spun, o să te înfurii? - După tonul discuției, probabil că da.
Bine. Ia aminte, treceai printr-o pasă foarte proastă!
Presiunile ei nu te ajutau.
M-am gândit că, dacă te scap de ea câteva zile...
Ce ai făcut?
PRINCESS CAROLYN SERVICIU
Guy, ce ai făcut?
I-am trimis ce ai scris la Ivy Tran, detectiva de la mall.
- Poftim? - Îmi pare rău! Bine?
- Am hotărât, ca director! - Nu ești director!
Atunci, am hotărât ca iubit. E bine așa?
Iubita mea e deprimată și vomită în ultimul hal, de asta am hotărât eu.
- Alo? Nu! - Ador cartea!
Ador protagonista, ador lumea,
ador faptul că n-ai scris amintiri jalnice despre viața ta anostă.
Nu era tristețea noul amuzament?
Nu știam că poți scrie ceva așa de haios! Trebuie să termini cartea.
Aștept ca pe ace și nu spun asta pentru că trăiesc cu un arici.
O să stoarcem bani frumoși de la publicul de 8-12 ani!
Am trimis ce ai scris câtorva studiouri. Cartea are potențial de franciză.
Ascultă, nu e cazul! Nu asta e cartea pe care o scriu.
- Nu pari convinsă. - Ba nu...
O să ne certăm acum ca la Boston?
Iată un mister.
De ce ești așa de tristă?
- Nu știu. - Fii veselă și prietenoasă, ca mine!
- Nu știu cum. - Ba sigur că știi!
Sunt isteață, libertină și puțin sardonică,
dar nu cât să fiu respingătoare.
Am slăbiciuni, ca oricine, ca să se regăsească mulți în pielea mea.
- Așa ar trebui să fii! - Nu-i așa de simplu.
Da, știu.
Dar n-ar fi frumos să fie simplu?
Unde e Princess Carolyn?
A zis să-i ținem un loc. Mai lucrezi la memoriile alea?
E de-a dreptul caraghios...
Ce-mi place când încep așa poveștile! Să treci replica în cartea ta!
Bună!
Mulțumesc! Sunteți foarte amabili.
Bine ați venit la „Seara scenetelor americane moderne”.
Scuze!
Trebuie să vorbim.
Diane, nu fi nepoliticoasă cu actorii!
Mulți sunt la apogeul carierei.
Începem cu o scenă din America Reală a lui Sam Câine-Lup.
Char, hai încoace!
Episodul ăsta din Tatăl aniversar e grozav!
- Penny... - Voiam să iau ceva.
Nu-mi miroase a bine pățania cu acei reporteri.
- Nu-i nimic. - Nu le-am spus chiar tot.
Am încercat s-o arunc, dar n-am putut.
Știu că e aiurea, dar arăt bine în poza aia.
Ești frumoasă.
Nu cred că doar de asta am păstrat-o, mamă.
Nu prea știu ce să cred.
Charlotte, eroul a rămas captiv într-un an bisect!
- Cum o s-o scoată la capăt? - Imediat, scumpule!
Am pățit niște chestii rele. Și el e în libertate.
- Penny... - Dacă am da de știre...
- Dacă lumea ar ști... - Nu va fi doar el implicat.
Vor ieși la iveală și greșelile noastre.
Greșeli pe care nu mi le pot ierta.
Dar, dacă îi ajutăm pe alții, atunci nu va fi fost totul în zadar.
Regretele noastre nu vor fi în van.
Nu știi urmările acestei dezvăluiri. Nu ai control asupra lor.
Și abia ai reușit să ții sub control atacurile de panică.
Știu, dar...
Bravo că vrei să faci ce se cuvine, dar gândește-te mai bine!
Așteaptă vreo două zile.
Dacă mai vrei să vorbești cu ei, sună-i atunci!
Bine. Mulțumesc!
Rămâi să te uiți la Tatăl aniversar?
- Înnoptezi aici? - Nu. Trebuie să plec.
Bine. Înțeleg.
Te iubesc!
Și eu te iubesc!
E Linia Internațională a Datei?
Nu trece dincolo de ea, Tată Aniversar!
Nu va mai fi aniversarea ta!
Mulțumesc mult!
Todd, să mergem!
Vreau să văd dacă mai e vreo scenă.
- Pe curând, Diane! - Așteaptă!
Princess Carolyn!
Princess Carolyn, așteaptă!
Înțeleg că încerci să mă ajuți.
- În stilul tău insistent și egoist. - Mulțumesc!
Dar nu vreau să scriu o carte pentru copii de 8-12 ani.
Ba eu am impresia asta.
Mi-am dat seama că ai scris paginile acelea cu plăcere.
Dar nu de plăcere scriu eu o carte!
Dacă nu scriu acum eseurile, nu o voi face niciodată.
Și ce? Nu scrie eseurile.
- Trebuie! - De ce?
Dacă nu scriu această carte, rănile pe care le-am suferit
nu vor fi benefice, ci niște simple răni.
Nu voi câștiga nimic și voi fi suferit degeaba atâția ani.
Puteam fi fericită, scriind cărți cu fetițe-detectiv,
să fiu veselă, prietenoasă, cu părinți minunați.
Asta vrei să spui? De ce am suferit atât?
Eu...
Nu știu, Diane.
Știu doar că această carte cu fata-detectiv e amuzantă.
Mi-a plăcut.
Aș vrea ca fiica mea să crească într-o lume cu asemenea cărți.
Sau, dacă nu-i place lectura, într-o lume cu astfel de ecranizări.
Când eram mică, credeam că acest calvar,
abuzurile și neglijarea, mă făceau cumva specială.
M-am hotărât să scriu cândva o carte
care să alunge singurătatea fetelor ca mine.
Dacă nu pot scrie acea carte...
Atunci, scrie cealaltă carte.
- Poate va avea același efect. - Serios?
- Princess Carolyn? - Ce reporteri?
BoJack?
Charlotte, jur că habar n-am despre ce vorbești!
- Felicitări pentru spectacol! - Poftim?
Nu...
BoJack!
Subtitrarea: Irina Para